Santrauka
Šiame straipsnyje yra analizuojamas atsiradimo sampratos kitimas ankstyvųjų filosofų fragmentuose, be to, šiuo tyrimu bandoma paneigti Solmseno tezę, kad Epikūro spontaniško genesis atmetimas nėra susijęs su ikisokratine filosofija. Analizuojant parodoma, kad graikų kalboje veiksmažodis γ%γνεσθαι apėmė dvi genesis schemas: parentalinę ir transformacinę. Ikisokratiniai filosofai tik pamažu perėmė transformacinę genesis schemą. Herakleitas ir pitagorininkai naudojo savo filosofijoje transformacinę schemą, bet nevartojo veiksmažodžio γ%γνεσθαι šiai schemai išreikšti. Filosofinės γ%γνεσθαι vartosenos lūžio taškas buvo Parmenido atliktas loginės-erdvinės diferenciacijos tyrimas. Parmenido semantinė inovacija slypėjo naujoje prielinksnio παρ@ reikšmėje, kuri nurodė ne vien erdvinius, bet ir loginius santykius. Todėl Parmenido kalboje pasakymas γ%γνεσθα% τι παρ’ αųτ^ reiškė greičiau „gimti kažkam, skirtingam nuo paties“ nei „gimti kažkam šalia paties“. Parmenido tezė, kad genesis implikuoja neigimą, buvo perimta Meliso, tačiau pastarasis nevartojo veiksmažodžio γ%γνεσθαι išreikšti transformaciją. Norėdamas perteikti transformacinius arba kokybinius kitimus, jis vartojo (I) sudėtinius pasakymus (γ%γνεσθαι + būdvardis) arba (II) vartojo γ%γνεσθαι su priešdėliu, arba (III) rinkosi kitus žod žius: μετακοσμε½ν „pertvarkyti”, ¢τεροιοŅσθαι „pasikeisti (rūšies atžvilgiu)“, μεταπ%πτειν „pasikeisti“. Meliso vartosena rodo, kad jis kur kas tiksliau tematizavo atsiradimo ir transformacijos reikšmes nei Parmenidas. Vėliau ėjo du filosofiniai atsakymai į eleatų genesis kritiką. Empedoklis bandė sieti γ%γνεσθαι su φ&ειν ir jo vediniais, todėl jam genesis reiškė elementų susijungimą ir išsiskyrimą. Anaksagoras perėmė panašią genesis schemą, bet jam kiekviena transformacija privalėjo būti sąlygojama pirminės medžiagos. Šitaip Anaksagoras pradėjo taikyti genesis schemoje reguliarumo principą. Atomistai perėmė iš Anaksagoro reguliarumo principą; jų diskusija su Anaksagoru matyti Leukipo B 2 fragmente. Yra galimi du šio fragmento perskaitymo būdai: aitiologinis ir teleologinis. Šiame straipsnyje pateikiamos interpretacijos išvados remia teleologinį šio fragmento perskaitymo būdą, todėl laikytina, kad šis fragmentas parodo reguliarumo svarbą ankstyvųjų atomistų genesis sampratoje. Taigi Epikūro suformuluotas savaiminės genezės atmetimas rėmėsi ankstyvųjų atomistų genezės samprata.
Skaitomiausi šio autoriaus(ų) straipsniai
-
Austė Nakienė,
Lietuvių muzikos tautiškumo problema. Pietryčių Lietuvos liaudies melodijos XX a. I pusės fonografo įrašuose
,
Literatūra: T 48 Nr. 5 (2006): Special Issue
-
Vytautas Martinkus,
Nebaigti tereiškia pabaigti [Albertas Zalatorius, Vincas Krėvė. Nebaigta monografija, 2003]
,
Literatūra: T 47 Nr. 1 (2005): Lithuanian Literature
-
Monika Voinič,
Plutarcho De liberis educandis: kaip išugdyti dorą pilietį?
,
Literatūra: T 54 Nr. 3 (2012): the Classics
-
Aušra Martišiūtė,
Sakralaus ir demoniško miesto vaizdiniai lietuvių dramaturgijoje
,
Literatūra: T 48 Nr. 1 (2006): Lithuanian Literature
-
Dalia Čiočytė,
Religinė ir tautinė tapatybė Antano Baranausko poetinėje autorefleksijoje
,
Literatūra: T 48 Nr. 5 (2006): Special Issue
-
Christian Laes,
Poliglotai senovės Romoje: sociokultūrinės istorijos rekonstrukcija remiantis anekdotais
,
Literatūra: T 55 Nr. 3 (2013): the Classics
-
Sigita Barniškienė,
Das Wortspiel in Manfred Peter Heins Gedichten
,
Literatūra: T 49 Nr. 5 (2007): Special Issue
-
Thierry Laurent,
Didžiojo karo vaizdavimas šiuolaikiniame prancūzų romane
,
Literatūra: T 59 Nr. 4 (2017): World Literatures
-
Jurgita Žąsinaitė-Gedminienė,
XVIII amžiaus antrosios pusės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės universalieji laikmačiai: Vilniaus ir Gardino kalendoriai
,
Literatūra: T 52 Nr. 1 (2010): Lithuanian Literature
-
Nijolė Juchnevičienė,
Plutarcho Aleksandras: interpretacijos problemos
,
Literatūra: T 52 Nr. 3 (2010): the Classics