Santrauka
Šiame straipsnyje yra analizuojamas atsiradimo sampratos kitimas ankstyvųjų filosofų fragmentuose, be to, šiuo tyrimu bandoma paneigti Solmseno tezę, kad Epikūro spontaniško genesis atmetimas nėra susijęs su ikisokratine filosofija. Analizuojant parodoma, kad graikų kalboje veiksmažodis γ%γνεσθαι apėmė dvi genesis schemas: parentalinę ir transformacinę. Ikisokratiniai filosofai tik pamažu perėmė transformacinę genesis schemą. Herakleitas ir pitagorininkai naudojo savo filosofijoje transformacinę schemą, bet nevartojo veiksmažodžio γ%γνεσθαι šiai schemai išreikšti. Filosofinės γ%γνεσθαι vartosenos lūžio taškas buvo Parmenido atliktas loginės-erdvinės diferenciacijos tyrimas. Parmenido semantinė inovacija slypėjo naujoje prielinksnio παρ@ reikšmėje, kuri nurodė ne vien erdvinius, bet ir loginius santykius. Todėl Parmenido kalboje pasakymas γ%γνεσθα% τι παρ’ αųτ^ reiškė greičiau „gimti kažkam, skirtingam nuo paties“ nei „gimti kažkam šalia paties“. Parmenido tezė, kad genesis implikuoja neigimą, buvo perimta Meliso, tačiau pastarasis nevartojo veiksmažodžio γ%γνεσθαι išreikšti transformaciją. Norėdamas perteikti transformacinius arba kokybinius kitimus, jis vartojo (I) sudėtinius pasakymus (γ%γνεσθαι + būdvardis) arba (II) vartojo γ%γνεσθαι su priešdėliu, arba (III) rinkosi kitus žod žius: μετακοσμε½ν „pertvarkyti”, ¢τεροιοŅσθαι „pasikeisti (rūšies atžvilgiu)“, μεταπ%πτειν „pasikeisti“. Meliso vartosena rodo, kad jis kur kas tiksliau tematizavo atsiradimo ir transformacijos reikšmes nei Parmenidas. Vėliau ėjo du filosofiniai atsakymai į eleatų genesis kritiką. Empedoklis bandė sieti γ%γνεσθαι su φ&ειν ir jo vediniais, todėl jam genesis reiškė elementų susijungimą ir išsiskyrimą. Anaksagoras perėmė panašią genesis schemą, bet jam kiekviena transformacija privalėjo būti sąlygojama pirminės medžiagos. Šitaip Anaksagoras pradėjo taikyti genesis schemoje reguliarumo principą. Atomistai perėmė iš Anaksagoro reguliarumo principą; jų diskusija su Anaksagoru matyti Leukipo B 2 fragmente. Yra galimi du šio fragmento perskaitymo būdai: aitiologinis ir teleologinis. Šiame straipsnyje pateikiamos interpretacijos išvados remia teleologinį šio fragmento perskaitymo būdą, todėl laikytina, kad šis fragmentas parodo reguliarumo svarbą ankstyvųjų atomistų genesis sampratoje. Taigi Epikūro suformuluotas savaiminės genezės atmetimas rėmėsi ankstyvųjų atomistų genezės samprata.
Skaitomiausi šio autoriaus(ų) straipsniai
-
Jurgita Žana Žana Raškevičiūtė,
Janinos Degutytės ankstyvosios poezijos embleminis kraštovaizdis
,
Literatūra: T 53 Nr. 1 (2011): Lithuanian Literature
-
Birutė Meržvinskaitė,
Mitas kaip žinojimo forma Algirdo Juliaus Greimo semiotikoje
,
Literatūra: T 61 Nr. 2 (2019): Russian Literature
-
Tomas Veteikis,
Dvylikos Olimpo dievų vaizdavimas Enijaus Analuose
,
Literatūra: T 50 Nr. 3 (2008): the Classics
-
Deimantas Valančiūnas,
Indijos fantazija Didžiosios Britanijos „paveldo filmuose“: „Kelio į Indiją“ analizė
,
Literatūra: T 56 Nr. 4 (2014): World Literatures
-
Vera Kotelevskaya,
Maria Matrosova,
В модернистской «школе для дураков»: топика письма и ученичества в немецкой и русской прозе ХХ–XXI вв.*
,
Literatūra: T 63 Nr. 2 (2021): Rusistica Vilnensis
-
Юлия Снежко,
Контуры России в творчестве Юргиса Балтрушайтиса: от поэзии к дипломатии
,
Literatūra: T 60 Nr. 2 (2018): Russian Literature
-
Jadvyga Bajarūnienė,
Autobiografisches und Geschichtliches in der späten Prosa von Günter Grass
,
Literatūra: T 49 Nr. 5 (2007): Special Issue
-
Regina Rudaitytė,
Charleso Dickenso kūrybos recepcija Lietuvoje: vertimų tradicija ir praktika (I dalis)
,
Literatūra: T 52 Nr. 4 (2010): World Literatures
-
Liucija Černiuvienė,
Adresato problema verčiant: Antoine de Saint-Exupéry Mažojo Princo vertimai į lietuvių kalbą
,
Literatūra: T 49 Nr. 4 (2007): World Literatures
-
Регина Чичинскайте,
Смерть как проблема жизни: Роландас Павилёнис, Юрий Лотман, Александр Пятигорский
,
Literatūra: T 53 Nr. 2 (2011): Russian Literature